Това са '70-те s01 e03 Тичане на голо
Натискай, натискай. Трябва да натиснете!
Колко още? - Десет секунди.
По-силно, иначе не става. - Толкова е глупаво.
Не е. Ще си паднеш. - Няма да си падна.
Добре, време е. Отстъпете от вратата.
Келсо, ти си гений.
E... магия.
Боже, най-накрая. Обезводних се.
Диетична сладоледена сода "Пигли-Уигли".
Казах ти, че предпочитам "Таб", "Фреска" или "Диетичен Райт".
Повтарям: получаваш диетична сладоледена сода "Пигли-Уигли".
Тогава искам вода. - В задния двор има маркуч.
Забелязах, че изборът от напитки е намалял, откакто съкратиха баща ти.
Не е съкратен. Намалиха му работното време.
И си затваряй устата. - Деца...
Деца, деца...
Идва Президентът. - Какъв президент?
На тези Съединени щати. Джералд Р. Форд, 36-ят...
Осмият... 40-ият...
Не зная. Той е Президентът.
Защо му е на Форд да идва в Пойнт Плейс?
Защото сме керемида по пътя
на уисконсинската му кампания. Баща ми е организатор.
Миличка, следващия път,
когато знаеш, че в града идва президент, моля те,
извести ме по-рано. Трябва да почистя с прахосмукачка.
Ерик, подреди това мазе. Пай! Трябва да направя пай!
Президентът ще идва.
Знам какво да направим. Пак онова с вратата!
ТОФЪР ГРЕЙС МИЛА КУНИС
АШТЪН КЪТЧЪР ДАНИ МАСТЕРСЪН
ЛОРА ПРЕПОН УИЛМЪР ВАЛДЕРАМА
ДЕБРА ДЖО РЪП
КЪРТУУД СМИТ
ТАНЯ РОБЪРТС
ДОН СТАРК
По идея на БОНИ и ТЕРИ ТЪРНЪР и МАРК БРАЗИЛ
:: ШЕМЕТНИ ГОДИНИ :: 1х03 :: "Тичане на голо"
E, как е колата? - Много добре.
Под "много добре" разбирам, че си завъртял гумите, както помолих?
Тате, гумите не се ли въртят всеки път когато карам?
Знае ли ти устата? - Да, съжалявам.
Пак ли риба тон?
Добре, хайде да не плащаме застраховката за колата
и да хапнем пържола? - Добре де.
Представяте ли си, президентът Форд да дойде тук?
Ред, трябва да почистим петната от смазка на алеята отпред.
Няма да ни идва на гости. И дори да го направи,
бих го сритал отзад.
Престани. Защо говориш така? Ти гласува за Джералд Форд.
Кити, никой не гласува за Джералд Форд.
Но все пак е наш президент. - Момчето е голямо, ще разбере.
Ерик, примерно работата ти е отишла в някоя фабрика в Гвате-все-тая.
Би ли гласувал за човека, който го е позволил?
Ред, президентът Форд не ти взе работата, а тази на Никсън.
Ерик, чакаме?
Ами...
Мисля, че убежденията на всеки са валидни и си струва да бъдат чути.
Идеално, Ерик.
Кажи същото, когато се явиш за Мис Америка.
Настанете се и започваме.
По повод даренията от консерви.
Моторното масло не е храна.
Съжалявам, но не е. И освиркването няма да промени този факт.
Както всички знаете,
президентът Форд ще посети красивия ни град.
Сред вас има пропаднали типове, които вероятно планират нещо като,
кавички, затварям кавичките, един вид социален протест.
Не мога да повярвам. Кой го е грижа, че идва Форд?
По-добре, отколкото когато мина Кренвиршомобила на Оскар Майър.
Дори не спряха.
Намалиха и ни замериха със свирки с форма на хот-дог.
Две момичета във фалическа каравана. Карат си наоколо и раздават
неща, които надуваш? Каква велика страна.
Нека ви кажа и друго, г-н или г-жа Пънк.
С протести нищо не се постига.
Вярно, може да видите шанс
да докажете, че сте мъже или че сте готини,
но това е нашият Президент. Нашият Президент, дявол го взел!
Никакви дяволии, чувате ли?
Но ако това е отношението ви, можете още сега да си ходите.
ИЗХОД
Президентът Форд идва по обед.
Подправени варени яйца! За някой ли са?
Здрасти, тате. Здравейте, г-н Пинциоти.
Здравей, миличка. Говорим си неща за възрастни.
Защо с твоето приятелче не отидете горе в стаята ти?
Най-важната част от митинга на президента
е "В" и "О" секцията. - За да са наясно всички,
"В" означава "въпрос", а "О" "отговор".
Ти имаш думата, Джак.
Тогава пристъпват нормалните хорица и задават въпроси на президента.
Важното е да подберем точния човек, нали разбирате?
Човек от работническата класа. Средностатистическият Джо.
Да кажем някой, който с вас бихме нарекли "загубеняк".
И разбира се, се сетих за теб.
Искаме да попиташ нещо президента Форд.
Какво ще кажеш?
Казвам: не, благодаря. И си искам френския ключ.
Аз ще го направя. - Ти се труди върху пайовете.
Представи си, Ред. Ти, малкият човек
ще кажеш мнението си пред най-могъщия човек в Америка.
Възползвай се.
Изгаси тази лампа! - Съжалявам.
Трябва да изпратим послание, че не се прекланяме пред
корумпираната електорална система. - Сетих се. Кървав преврат.
Става. Но искаме нещо велико.
Нещо, от което Основателите биха се гордели.
Да тичаме голи! - Бинго!
Винаги съм искал да го направя,
да се развея по задник през море от хора.
Бъди свободен, развей се!
Кой е за?
Хората ще ни гонят ли с факли и заострени пръчки?
Не. - Тогава ме бройте.
Супер. Ерик? Участваш ли?
Тичане гол... да се разберем. За нудизма съм,
но баща ми може да ме убие, а съм против да ме убиват.
Ако си нямаше лоша страна да направиш такава глупост,
не би си струвало!
Добре казано.
И мога да напиша лозунг, например...
"Мразя куките", на задника си.
Щом мразиш куките на задника си, защо не ги откачиш?
Шикозно, а?
Изглеждаме добре, татко. - Има и за теб.
Ще ги носим пред Президента. - Няма начин.
Скъпа, изпускаш голямата картина. Нека ти покажа другите гащеризони.
Ще видиш.
Мамо, защо го правиш?
Миличка, правя много неща, за удоволствието на баща ти,
които поначало не ми се нравят.
Мамо! - Не онова. Онова го обичам.
Неща като риболова.
Виждаш ли? Като застанем заедно, сме американското знаме.
Няма да нося гащеризон на райета. - Не, миличка, ти си синьото поле.
Чао.
Но, Дона, ти си част от семейството?
Боже, от това ме заболя.
Здрасти-здрасти. - Добри новини, Боб.
Помислих си и реших да задам въпрос на Форд.
Наистина добри новини, Ред. И идват тъкмо навреме...
Радвам се, че мога да помогна.
Ще му задам въпрос, и то какъв!
Ред... - Не се тревожи.
Ще го питам как, по дяволите, смята да оправи тази икономика.
Скъпи, той няма да знае. Той е Президентът.
Цялата тази храна само за 45 цента. Невероятно.
А, разбирам.
Е, Форман, събитието е довечера. Какво решаваш?
Ще тичаш ли гол, или не? - Не го притискайте.
Не, размишлявах и... участвам.
Ще приличате на тумба кретени.
Тумба голи кретени. - Благодаря, Келсо.
Трябва да го пазим в тайна. Това не бива да напуска масата.
Ако баща ми научи за плана, ще ме прикове за стената.
Защо всички стоите от едната страна на масата. А?
И така... Път за президентските ми пайове.
Череша, бисквита, боровинка. Видя ли? Червено, бяло и синьо.
Като началото на "Любов по американски", с пай!
Гледай. Погледни. Миличък, не гледаш.
Да, пай.
Тате, г-н Пинциоти искаше да ти дам това.
Какво е това? - Въпросът ти към президента.
Но аз измислям въпроса?
Добре. Но този е измислен от комитета.
"Кой е любимият ви парад?"
Каква нелепица!
На "Мейси"? - Няма равен.
Може ли да заема шлифера ти? - Ще питам каквото си искам!
Това е мое право. Няма да бъда марионетка на комитета на Боб!
Ще го пазя и ще го върна възможно най-бързо.
Миличък, просто вземи шлифера. - Не. Ерик, един мъж...
трябва да казва какво мисли.
Няма да си седя кротко, докато ми отнемат всичко.
Отнеха ми работата, стабилността...
а сега искат правото ми да се изразявам свободно.
Все още имаш тойотата. Движи се добре.
Къде е Америка, която познавах като малък?... Къде?
Кажи, мили Боже, къде?
Вече ми е неприятно да стоя тук.
Щом Президентът започне речта си тук,
надувам свирката от Оскар Майър и се пускаме.
Написа ли "Мразя куките" на задника си? - Да.
Дона, ето ти червилото. - Задръж го.
Взе ли маските? - Да, две Снупи и един Никсън.
Пу не съм! - Фез, откъде знаеш за това?
Страната ми е изобретила "пу не съм". - Ще тръгваме ли вече?
Сърби ме да пусна хрътката. - Време е за тръгване.
Вижте се само, деца! Защо винаги подражавате на Коломбо?
Чао. - Чао.
Ти няма ли да ходиш, Дона?
Не, татко ме кара да нося един смахнат гащеризон.
Не зная дали ще се справя. Срам ме е.
Баба ми емигрирала от Швеция
и говореше със силен акцент, от който потъвах в земята.
Помолих я да не идва на завършването ми в гимназията,
понеже не исках приятелите ми да я чуват как говори,
така че тя не дойде. 16 години по-късно получи подагра и почина.
Разбираш ли? - Не.
Във всяко семейство има срам. Ако няма, значи е мъртво.
Опитайте да се смесите с тълпата.
Видях те самичка, така че наминах и ето те и теб.
Гаджето ми ли сваляш? - Майкъл, той не...
Какво? Търсиш ли си го? - Да те видим, каубой!
Късмет имаш, че съм гол! - Млъкни!
Тук трябва да има синьо поле със звезди.
Миличка...
И ако сега се залюлеем, знамето ще се развее на вятъра.
Боже.
Има още един с шлифер. - На бас, че и той е нудист.
Фез, той от Тайните служби.
Ами онзи мъж? - Тайните служби.
А онзи? - Да.
Онзи с кучето? - Да.
Кучето ни гледа. Ела, момче. - Не, Фез!
Човече, сега ми хрумна нещо. - Какво?
Какво ще правим с шлиферите?
Като ги свалим, не можем да се върнем и да си ги вземем.
Дяволи. - Вината е моя. Знаете ли какво?
Аз ще държа шлиферите, а вие тичайте.
Благодаря. - И аз се сетих за нещо.
Голи сме, а наоколо има доста кучета.
Дали да не си седнем?
Бройте ме. - Мен също. - И мен.
Дами и господа...
Президентът на Съединените американски щати...
Джералд Р. Форд!
Защо си се скрила тук... Ясно.
Скрий се. Аз съм знаме.
Ще тичате ли голи? - Не, гласувахме единодушно и...
всички сме пъзльовци.
Жалко. Отдавна не съм те виждала гол.
Никога не си ме виждала. - Поне швинтилион пъти.
Като малък все тичаше из квартала и викаше "Малко! Пипи!"
Дойде време за въпросите и отговорите в програмата.
Нека ви представя Ред Форман. Той е баща на две прекрасни деца,
но как ги храни и облича,
със заплата на половин работен ден във фабриката, нямам представа.
Само че не вини Президента за нещастието си. Не, сър.
Вини само себе си. Представям ви Ред Форман!
Г-н Президент...
Аз...
Хайде, Ред.
Баща ти се дъни.
Малко! Пипи!
Хей, Джери, ето ти въпроса ми.
Защо, по дяволите, помилва Никсън?
Здрасти, сине. - Здрасти, тате.
Добре се справи на събитието днес.
Не беше зле. В началото малко заекнах,
но го заковах с добър въпрос.
Е, биваше си те. - Ами...
понякога мъжът трябва да стори онова, което смята за правилно.
Е, аз ще си лягам. - Добре, синко.
Лека нощ. - Лека, тате.
И друг път не носи черни чорапи.
Приличаше на задник.
Как така не те спипаха?
Явно никой не иска да се бори с гол мъж.
Самата истина.
Ти не видя нищо, нали?
Не...
Е...
може би съвсем малко. Но не дотам малко.
Момент, как така "малко"?
превод: cotangent, 2008 http://subs.sab.bz